Nocování pod širákem ve výšce 3.500 metrů nastavilo nové dno ne-kvality spánku. Hodinky se tentokrát vzácně shodly na všech ukazatelích a zobrazily hodnocení Poor (zoufalé). V ranním přehledu mi dále ukázaly Sleep score 29, délku spánku pod 4 hodiny a Body battery 10 ze 100, navíc s důrazným doporučením se dneska vyhnout jakékoliv fyzické aktivitě. Naštěstí mám pořád kde brát, před dovolenou jsem poctivě odpočíval a adrenalinu mám pořád dostatek, tak je i dneska budu malinko ignorovat… A spánkový deficit doženu dnes v noci, kterou snad strávím v hotelu a v posteli.
První kolemjdoucí mě budí, dá-li se tomu tak říct, už před pátou. Upřímně nevím, co chtějí nahoře tak brzo dělat, když východ slunce je až hodně minut po sedmé, ale jejich věc. Rychle se sbalím a v půl šesté se zapojím do průvodu, dneska ráno si očividně moc samoty neužiju. Během pár minut jsem u odbočky k vyhlídce La Fortaleza, ale tentokrát zatáčím vlevo a mířím ke stanici lanovky. Tam začíná krátká stezka číslo 10, vedoucí až na vrchol Teide, kam běžný smrtelník
potřebuje permit. Povolenky na dobu, kdy jezdí lanovka, je třeba objednávat několik měsíců dopředu, permity na výstup na východ nebo na západ slunce jsou naštěstí k dispozici téměř pořád. Morální bariéru tvoří vrátka bez zámku, stačí do nich jen strčit a projít. Jelikož mám permit až od šesti, způsobně pár minut počkám, teprve pak projdu a začínám finální výstup.
Postupně začínám dohánět světlušky, které zahájily výstup už před šestou. Výrazná část ze stoupajících vypadá, jako že výstup na Teide bude jejich posledním zážitkem v životě. Každý druhý krok v předklonu zhluboka vydechují, pot z nich stříká. Malinko si honím triko. Když je míjím, s úsměvem pozdravím a rychle mizím za zatáčkou. Dýchá se mi skvěle, ani nych neřekl, že jsem tak vysoko. Ale zas to s tempem nepřeháním, mám na sobě stejné oblečení, jako ve spacáku, nechtěl jsem to všechno sundavat a nahoře zase nandavat, tak se nechci zpotit. Počítám, že tam bude zima a silný vítr, nerad bych se na Kanárech nastydnul.
Jsem nahoře! Finální výšlap mi od branky trvá 25 minut, pak se uvelebím na skále s krásným výhledem na východ a party může začít – fotím sebe i okolí, s dalšími dělám navzájem selfíčka, popíjím z placatky Honzíka Walkerů. Vedle mě se usadí i malá rodinka mluvící česky, jinak je to tu více méně španělská enkláva. Malinko mě znervózňuje, že východ slunce nastane až za skoro 40 minut, snad se do mě nedá zima. Ale nová péřovka od Hannah zdá se být dobrou volbou. I když sedím a nehýbu se, neprofoukne a stále se cítím v komfortní zóně. Asi největší nepříjemností je tak nedaleký pramen silně zavánějící sírou, jehož pára mi každou chvíli podráždí sliznici. Po 20 minutách začínám mít s každým dalším závanem i mírné návaly. Vrchol se dost plní, podle mě tady bude víc lidí, něž povolených 50 na toto časové okno. Ale to je problém někoho jiného.
Konečně obloha začíná žloutnout a mezi mraky se objeví první paprsky. Svítání je tu! Bohužel to asi nebude taková pecka, jako včerejší západ, nad mořem jsou mraky a celkově je takový docela silný opar. Ale i tak je to pěkná podívaná, fotím, kochám se, popíjím, a tak pořád dokola. Tady asi bude lepší nechat mluvit fotky…
Je právě 7:20 a nahoru proudí další a další turisté, asi bude lepší uvolnit jim místo. Naposledy se pokochám pohledem ze nejvyšší hory Tenerife i celého Španělského království a začínám dlouhý, hodně dlouhý sestup až k západnímu pobřeží ostrova. Ale postupně, napřed se musím dostat k horní stanici lanovaky. Dolů to jde o malinko lépe, než nahoru. Snažím se šetřit kolena, tak to nijak nehrotím. U lanovky si fotím informační cedule a koukám, jestli tu někde není automat na vodu. Není… Což je malinko nepříjemné, zbývá mi asi litr a před sebou mám skoro celý den pochodování. Tak třeba se poštěstí někde cestou.
V první fázi sestupu je dobré, že se pálící sluníčko schovává za sopkou, a tak mi je příjemně i v péřovce a dalších vrstvách oblečení. Terén je přiměřeně náročný. Je vidět, že tu je hodně velký provoz, všechny kameny jsou ochozené a jinak zbarvené. Čas od času mě mine nějaký protijdoucí turista, ale dohromady byli snad 3 – výstup z této strany asi není moc oblíbený. Z počátku jdu z mírného kopce po okraji kráteru z doby, kdy Teide měřilo o 200 výškových metrů méně, pak se cesta stáčí a začínám poskakovat jak kamzík. Můj další cíl je vrchol sopky Pico Viejo, kde budu mít možnost prohlédnout si impozantní, 800 metrů široký kráter. Cestou můžu pozorovat různě zbarvené lávové proudy panorámata blízkých i vzdálených hor a kráterů.
Sestup velmi prudkým, tmavým lávovým polem je náročný, začínám mít unavené nohy. Docela se těžím na změnu, kterou už v dálce vidím, zbývá se k ní dostat. Kousek od hranice tohoto předělu potkávám skupinku tří běžců, kteří si to šinou směrem vzhůru obdivuhodným tempem. Jo, tady by se trénovalo na Beskydskou… Hned za koncem lávového pole je několik velkých kamenů, kde své oblečení lépe uzpůsobím aktuálnímu počasí. A trochu se i napiju, nicméně musím přejít do úsporného režimu, vody už mi vážně moc nezbývá.
Kromě posledního úseku, velmi prudkého a dost sypkého, není výstup na vrchol Pico Viejo nijak složitý. Tato sopka s vrcholem v nadmořské výšce 3.135 metrů si naposledy pořádně zasoptila v roce 1798, kdy vyvrhla spoustu černě zbarveného magmatu, a od té doby seká dobrotu. Obrovský kráter je skutečně majestátný, zírám na to s otevřenou pusou. Spolu se mnou tu je i jeden další pochodník, podle oblečení možná našinec, ale z prostého „Hello“ při setkání si to s jistotou říct netroufnu. Točím i nějaká videa a snažím se o panoramatické fotky, je to tu vážně super.
To výšlap na nedaleko ležící vrchol nazvaný Pico Sur předznamenává výrazně zhoršující se podmínky. Výstup je sice náročný, ale ještě tak nějak v normě. Nahoře toho zas není moc k vidění, respektive nic, co bych už neviděl na předchozích vrcholech. Zato sestup je už v kategorii opruzů. Jednak je dost problém držet se vůbec vyšlapané pěšinky, ale i na té se každou chvíli zabořím až po kontíky do sopečného popela, případně spolu s okolními kameny popojedu metr dolů jak na saních. Mám strach, že jednou popojedu až na parkoviště… Raději to zkusím střihnout kolmo dolů, abych se napojil na značenou stezku číslo 9, ale ta nevypadá o moc lépe. Možná je na ní méně kamení a více písku, ale jinak je to to samé. Největším problémem je drásavý písek v botách. Opakovaně se ho snažím vysypat, ale v průměru po třech krocích je tam zas. A škrábe a drásá a pálí. Na to, že jdu z kopce dolů, jsem nepříjemně zbitý a zpruzený.
3 hodiny (!!!) po odchodu z vrcholku Pico del Teide si prohlížím „místo pro stanování“, kde jsem měl v úmyslu včera spát. Jako dobrý teda! Když pominu, že mě asi osvítil Duch Tenerife, protože i kdybych večer nějakým omylem došel až sem, tak dneska ráno rozhodně nejdu zpátky, ale na letiště a prvním letadlem letím domů, tak tohle je fakt nouzovka a navíc tady asi není povolenka ani potřeba. Na bivakování v okolí Teide jsou
určena místa 4 – Teide jako takové, Montaña Blanca, Montaña Guajara a Pico Viejo, každé celkem přesně popsané a zakreslené. Tak asi je dobře, že nakonec mě nikdo nekontroloval, protože můj dnešní nocleh byl asi dvě zatáčky mimo povolenou oblast… Na mou obranu má web správy parku k dokonalosti daleko a třeba mapka přesných míst k bivakování, o které teď mluvím, je v anglické verzi k dispozici jen u jediné ze čtyř možností, takže dohledat, co je vlastně potřeba, bylo bez bližšího kontextu skoro nereálné…
Ale zpátky na cestu. Chůze černou struskou je hodně nepříjemná, na vysypávání bot jsem už definitivně rezignoval. V botách se mi začínají dít nepěkné věci, radši o tom moc nechci přemýšlet. V jednu chvíli potkávám mladou anglickou dvojici, která s úsměvem míří vzhůru. Ptají se, jak to jde, tak jim po pravdě říkám, že ta cesta je peklo. Především ženská polovina dvojice trochu znejistí a ptá se na detaily. Nechci je úplně demotivovat, tak jim prostě popisuju věci tak, jaké jsou – je to prudké, je to sypké, je to horké. Loučíme se a když se po pár minutách ohlédnu, ještě stále koukají do mapy a dohadují se o tom, co dál… Z mého pohledu se ale naštěstí blíží lepší časy, konec černého písku je nedaleko. Ještě se pokochám v dálce se pohybujícím mořem oblaků, a pak už si konečně můžu vysypat boty, protože hluboký černý písek je u konce a dál vede celkem příjemná cestička.
Následující kilometry jsou už spíš na morál než nějakou zkouškou fyzických dispozic. Nabírám slušné tempo 5-6 km/h, občas se zastavím na focení, ale jinak se snažím moc nezdržovat. Horko začíná být pekelné, k dispozici mi zbývá něco málo přes půl litru vody. Pouhých 10 kilometrů po pěti hodinách na cestě zní jako špatný vtip, tímhle tempem dojdu na pobřeží pozítří. Vegetace začíná houstnout a když dorazím na rozcestí se stezkou číslo 32, objeví se dokonce pár stromů. Osvěžující možnost strávit pár minut ve stínu ale brzy končí, ke slovu přichází procházka skrz černá lávová pole, která v roce 1798 při své poslední erupci vytvořil vulkán Pico Viejo. Je to krása, ale vzhledem k okolnostem mě cokoliv, co má něco společného se sopkou, lávou nebo horkem, začíná lézt dost na nervy.
Zaplněným parkovištěm s vyhlídkou na Pico Viejo jen proběhnu a po přechodu silnice TF-38 se vydávám po stezce číslo 18 na jih podél vysokých skal. Ale mám toho plné zuby, takže když o pár minut později narazím na místo s několika stromy a stínem, neváhám, sundavám batoh a dělám si pauzu. Trochu se najím, pečlivě odměřím trochu vody a hlavně se podívám, co se mi to děje v botách. No, není to rozhodně hezký pohled, tak jen vyměním ponožky a doufám, že už to dneska nějak dojdu. Jen o pár stovek metrů dál je malé území, kde se ve větší míře vyskytuje rostlina Tajinaste Rojo, českým jménem
Hadinec teidský. Jedná se o další endemit, dvouletou rostlinu, která první rok roste a druhý krásně červeně kvete. Po odkvětu se z ní stane bílá kostřička, kterých jsem už viděl několik desítek, ale vysloveně v květu jen pár.
Šetření vodou se začíná projevovat na mé psychice, nálada se povážlivě horší. Drobnou šanci na zlepšení skýtá blížící se les, kde by snad mohlo být alespoň o pár stupňů příjemněji. Jenže to by mi na mobilu nesměla pípnout zpráva z hotelu, kam mám namířeno, ať se jim laskavě ozvu. Netuším proč, ale když vytáčím číslo recepce, nečekám nic dobrého. Obecně se snažím komunikovat španělsky, ale v předtuše problémů na slečnu rovnou spustím anglicky. Což ji dost vyvede z míry, a mě následně také. Z velmi lámané konverzace to vypadá, že mi chtějí ubytovat v jiném hotelu?!? S každou další otázkou a odpovědí se to víc zamotává, a když už mi jde hlava kolem, vypadne signál a s debatou je konec. Mobil je navíc skoro vybitý, prostě když se daří, tak se daří…
Za normálních okolností to mohl být pěkný klidný úsek piniovými lesíky, ale v reálu je to děs a běs. Za pochodu nabíjím mobil z powerbanky, hodinky mi pípají, že jsem asi sešel z trasy, žízní mám jazyk přilepený na patře a mobilní signál se ne a ne chytit, takže moje panika, kde vlastně dneska přespím, jen roste. Rychle po sobě následuje několik rozcestníků a já si vždycky vyberu ten špatný směr, takže místo plánované trasy TF-70 mířím na El Jaral po TF-70.1. Což mi v důsledu přidá celkem zbytečných 1.500 metrů navíc. Ani relativně časté cedule varující před silným proudem potoků a strouh v údolích mi moc nepomáhá, při pohledu na vyprahlou krajinu bez jediné kapky vody a mé skoro prázdné vaky se můžu jen hystericky smát…
Konečně jsem vyšplhal trochu nad okolní krajinu a na vrcholku kopce Alto de Tafosaya (1879 m) se na mobilu objeví dvě čárky. Obratem volám do hotelu a snažím se zjistit, co se stalo. Navrhuju slečně, že když budeme mluvit pomalu, můžeme zkusit španělštinu. Což kvituje s povděkem a během pár vět je jasno – nic se neděje, telefonát měl být jen formalita a potvrzení, že se nic nezměnilo a že stále stojím o ubytování. A že se na mě těší, až kolem šesté dorazím. Uff… Tak tohle bychom měli, jedna starost je z krku. Ale mám tu ještě druhou, takovou dost suchou. Do plánovaného občerstvení je to ještě 8 kilometrů, při mém současném tempu skoro 2 hodiny. Musím zatnou zuby a jít dál. Chvílemi to jde lépe, pak je cesta samý kámen a jde to zas pomalu. Nejhorší úsek je těsně před cílem, snad 7 údolíček jak přes kopírák, kdy napřed 10 výškových metrů klesnu, abych je vzápětí mohl nabrat zpátky. A znova. A ještě jednou. Nadávám už nahlas, je mi fuk, jestli mě někdo slyší. Kdy tohle sakra skončí???
Dobrá zpráva – jsem ve vesnici Chirche! Míň dobrá zpráva – na mapě značený kohoutek s vodou nefunguje a k hospodě to mám ještě asi 10 minut cesty. Ani si nechci představit, že nemají otevřeno… Z posledních sil se blížím na druhý konec vesnice. Nakonec je moje úsilí po zásluze odměněno, restaurace Brasas de Chirche je tu a je otevřena! Sundavám batoh a ztěžka usedám na místo v chládku. Okamžitě je tu postarší paní, přináší mi menu a odnáší druhý příbor. Když se vrátí, objednávám si dvě piva a dvě limonády. Podívá se na mě tázavě a přinese zpátky druhý příbor. Španělsky se jí snažím vysvětlit, že jsem jen sám. Zeptá se, kolik toho pití tedy chci. Zopakuji, že všechno 2x, ale pro mě. Nevypadá, že tomu rozumí, ale příbor nechá být a brzy mi přinese spoustu pití. Což je to, co teď nejvíc potřebuji. Na zdraví!
Paní se po chvíli přichází zeptat, co si tedy dám. Odpověď, že ještě jedno pivo asi nečekala. 🙂 Ale kromě toho i smažené vepřové kousky s hranolkami. Jelikož jsem v restauraci sám, mám na stole kouřící se talíř a druhý se zlatavými domácími hranolky více méně obratem. Cpu se, až mám boule za ušima. Je to vážně dobré! Platím v hotovosti, dám přiměřené dýško a na oplátku dostanu „
chupito„, panáčka nějakého místního digestivu. Loučím se a opouštím restauraci i vesnici. Do cíle to mám už jen 12 kilometrů, tak jsem trochu odvážně přeskočil doplnění vody. Ale teď už bude nějaká kavárna nebo obchod každých pár kilometrů, tak kdyby byla krize, dá se to řešit operativně.
Napojený a s plným žaludkem už je moje nálada zase dobrá, pískám si do kroku. Terén není nijak obtížný, stále častěji se jde po zpevněné cestě nebo rovnou po silnici. Jen tak líznu vesnici Chiguergue, v dalším malém městečku Chío si u stánku kupuju několik plechovek Coca-Coly. Spíš na chuť než na žízeň, v každém případě je ledově studená. Cesta pod dálnicí skrz nějaký starý, zarostlý odvodňovací kanál je asi poslední adrenalinovější vložka dnešní etapy. Následně se napojím na silnici, po které dojdu až do cíle. Cestou ještě obdivuju v dálce se rýsující
Acantilados de Los Gigantes nebo-li Útesy Gigantů, v městečku na pobřeží si nakoupím spoustu pití a něco k snědku, a pak už jen odpočítávám poslední metry k hotelu
Aparthotel Los Dragos del Sur, kde si po 4 dnech v divočině snad pořádně odpočinu.
Check-in na recepci proběhne bez jediného zádrhelu, za pár okamžiků mám v ruce kartu ke dveřím pokoje. Pokoj připomíná spíš malý apartmán, kromě velké ložnice s balkónkem a výhledem na moře je tu i malý obývák, zařízená kuchyně a koupelna s vanou. Všechno je čisté a upravené, nicméně stylově tak 30 let staré. To je ale to úplně poslední, co by mi vadilo. První, co chci, je doplnit tekutiny a dát si pořádnou vanu.
Spojím příjemné s užitečným, a než se mi napustí plná vana, mám v sobě už jedno pivo a jeden džus. Po sundání ponožek spatřím velmi nehezké 4 prsty, dva na každé noze, na kterých možná někdy byla kůže. A pak asi puchýř, ale sopečný prach se postaral o dokonalý peeling. Takže v současné době je tam vidět pěkně růžové masíčko… Ale to budu řešit zítra, teď se potřebuju umýt, napít a vyspat. Těch 40 kilometrů mě dobilo mnohem víc, než jsem čekal, snad se do zítřka vzpamatuji. Rychle zaháním myšlenku na to se jít smočit do moře, místo toho dokončím večeři a jdu do postele. Dobrou noc!
U četby tohoto dne jsem se hodně nasmála (autor asi méně), s jakým nadhledem svůj sestup z Teide popsal. Díky! 🙂